Heinrich von Bellegarde
Jindřich z Bellegarde | |
---|---|
![]() | |
Prezident Dvorské válečné rady | |
Ve funkci: 1820 – 1825 | |
Panovník | Farntišek I. |
Předchůdce | Karel Filip Schwarzenberg |
Nástupce | Friedrich von Hohenzollern-Hechingen |
Ve funkci: 1809 – 1813 | |
Panovník | Farntišek I. |
Předchůdce | Karel Ludvík Rakousko-Těšínský |
Nástupce | Karel Filip Schwarzenberg |
Narození | 29. srpna 1756 Drážďany |
Úmrtí | 22. července 1845 (ve věku 88 let) Vídeň Rakouské císařství ![]() |
Místo pohřbení | Vídeňský ústřední hřbitov |
Choť | (1791) Augusta z Berlichingenu (1765–1831) |
Rodiče | Jan František z Bellegarde a Marie Antonie z Hartigu |
Děti | August z Bellegarde Jindřich z Bellegarde |
Příbuzní | František Arnošt z Bellegarde a Pauline von Königsegg (vnoučata) |
Profese | důstojník |
Ocenění | rytíř Řádu zlatého rouna Řád sv. Anny 1. třídy rytíř Řádu sv. Alexandra Něvského komandér Vojenského řádu Marie Terezie Řád sv. Ondřeje |
Commons | Heinrich Bellegarde |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Heinrich hrabě von Bellegarde (29. srpna 1756 Drážďany, Saské kurfiřtství – 22. července 1845 Vídeň) byl rakouský polní zbrojmistr původem ze saského hraběcího rodu.
Životopis
Svou vojenskou kariéru začal u saského vojska, ale v roce 1772 vstoupil do rakouské armády. Jako rytmistr dragounského pluku Zweibrücken se vyznamenal ve válce o bavorské dědictví. Následně se mezi léty 1788 až 1790 jako plukovník podílel na potlačení povstání v Rakouském Nizozemí. Roku 1792 byl povýšen na generálmajora a o rok později za války s Francií v srpnu participoval na dobytí Le Quesnoy jako součást sboru hraběte Coburga. V roce 1794 obdržel samostatné velení předvoje armády arcivévody Karla. Za své taktické schopnosti ve velení získal Vojenský řád Marie Terezie a byl převelen do štábu generála Clerfayta. Následně byl povýšen na podmaršálka.
V roce 1796 se stal vojenským poradcem arcivévody Karla a pak ministra zahraničí Johanna Thuguta. Zde vypracoval plán druhé koalice a sám se ujal velení vojsku, které prošlo Švýcarskem do Itálie. Zde svedl v červnu 1799 vítěznou bitvu u Casina Grossa. Spolu s podmaršálkem Ottem pomáhal Suvorovovi zvítězit u Novi. Po nezdaru koalice a odchodu generála Suvorova zpět do Ruska odešel Bellegarde do Tyrolska. Byl povýšen na generála jezdectva a následně nahradil neúspěšného generála Melase ve velení italské armády, v jejímž čele zůstal až do roku 1805, kdy byl nahrazen arcivévodou Karlem. Velel středu rakouské sestavy v prosinci 1805 v druhé bitvě u Caldiera, za což obdržel komandérský stupeň tereziánského řádu.
Po znovuvypuknutí války v roce 1809 se ujal velení I. sboru, se kterým obsadil Řezno. Bojoval u Aspern a Wagramu a byl povýšen na polního maršála. V roce 1810[zdroj?] se stal prezidentem Dvorské válečné rady. V roce 1812 převzal velení nad rakouským pozorovacím sborem v Haliči. O dva roky později nahradil Hillera v čele italské armády. Mezi léty 1820 až 1825 byl znovu prezidentem Dvorské válečné rady. Zemřel v roce 1845.
Rodina
V roce 1791 se oženil ve Vídni s Auguste von Berlichingen (1765–1831). Z tohoto svazku vzešli dva synové:
- 1. August (29. 10. 1795 Linec – 21. 6. 1873 Vídeň), polní podmaršálek, nejvyšší hofmistr císařovny Karolíny Augusty (1849–1860) a generální pobočník císaře Františka Josefa (1867–1873)
- ⚭ (1821) hraběnka Julie Gudenusová (28. 10. 1795 Vídeň – 11. 2. 1865 Vídeň)
- 2. Heinrich (2. 12. 1798 Padova – 17. 6. 1871 Vídeň)
- ⚭ (1830) Paulina von Wolkenstein-Trostburg (6. 5. 1805 Vídeň – 11. 12. 1884 Vídeň)
Odkazy
Literatura
- HOLLINS, David. Rakouští vojevůdci za napoleonských válek. Praha: Grada, 2007. 64 s. ISBN 978-80-247-1894-1. S. 7-8.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Jindřich z Bellegarde na Wikimedia Commons